När nåt börjar
har man normalt ingen aning om hur det kommer att sluta.
Huset man tänkte sälja blir ens hem.
De man tvingades bo med blir ens familj.
Och det one-night stand man ville glömma
blir ens livs kärlek.
-Hej. Hur länge har du varit vaken? -Hela natten.
Jag försökte lista ut hur jag ska få bort Izzies tumör.
-Så varför ler du? -Eftersom jag vet hur jag ska göra.
Så fort Izzie mår bättre åker vi till Bahamas
och gifter oss på stranden. The One & Only Beach Club.
Man får faktiskt dricka under ceremonin.
Säkert att du kan vara uppe?
Ja, jag har bra och dåliga dagar.
Och jag vill inte tillbringa hela smekmånaden i en sjukhussäng.
-Det här är inte vår smekmånad. -Jodå.
-Kom med. Du ska få träffa mina vänner. -Jag känner dem.
Du känner mina läkarvänner.
Jag är patient nu. Du måste träffa mina patientvänner.
Och de kommer att älska min man.
-Gör ingen stor grej av det. -Nejdå.
Jag är gift!
lz, kom igen. Hon ska få en riktig.
Jag älskar den här. Det gör den riktig.
Okej, allihop. Det här är Alex. Min man.
Det här är Austin, Star, Meg, Miguel och Alison.
Kan du vända på honom så att vi kan se rumpan?
-Ja. Alex? -Skämtar du?
Ett allvarligt akutfall kom just in. Det är...
-Bra kvalitet. -Ja, eller hur?
-Grattis, Izzie. -Tack.
Det gick bra hos psykiatern i morse.
Har du pratat om din mamma?
Har du träffat din mamma än?
För hon bor i närheten, och hon tror att du är i lrak.
-Jag tänker träffa henne. -När då?
-Dr. Hunt? Är jag inte på akuten idag? -Kom med mig, O'Malley.
Löjtnant Lowell, jag är dr. Hunt. Vi talades vid på telefon.
Major Hunt, trevligt. Min befälhavare har berättat mycket om dig.
Tro inte på Steve Mason.
Det här är dr. O'Malley och dr. Torres.
Jag har sett på röntgenbilderna men jag kan inte hitta nåt
funktionsmässigt fel med benet.
Men jag kan inte gå, springa eller röra mig
utan allvarlig smärta. Jag har testat allt.
Läkemedel, sjukgymnastik, inget hjälper.
-Det kan tyda på en nervskada. -Eller kroniskt smärtsyndrom.
Vi kan titta på smärtbehandling, men rent kirurgiskt
kan jag inte göra nånting.
Jo, det kan du.
Du kan amputera det.
Du kan amputera det och ge mig en protes
så att jag kan åka tillbaka till lrak där jag behövs.
-Visste du att det var vad han ville? -Nej.
-Är det så orimligt? -Orimligt?
-Det är lemlästning. -Han blev löjtnant som 1 9-åring.
-Han ville vara militär resten av livet. -Får han komma tillbaka med ett ben?
Det finns de som har återvänt till tjänsten med proteser.
-Frivilligt amputerade? -Vem vet?
Måste jag skicka hem honom?
Hans befälhavare skickade hit honom för att han litar på mig.
Vi kan röntga honom igen och testa en epidural.
Dr. Torres?
Okej. Boka en MR och en epidural. Jag ska se på röntgenbilderna,
men om benet är friskt amputerar jag det inte.
-Dr. Bailey, är du upptagen idag? -Det beror på.
Har du fler dödssjuka barn som jag kan fästa mig vid
-innan de dör? -Jag har en åttaårig
patient med neuroblastom, och han klarar sig.
-Assistera mig, och känn glädjen. -Dr. Bailey, kan jag låna dig?
-Vem är jultomten? -En gammal vit man
som bor vid Nordpolen och besöker folk när det inte passar?
Nej.
Jag är jultomten.
Alla system redo.
Nej, det är inte sant!
Visst är det sant! Operationssystemet Da Vinci S-l HD.
Säg inte att du väntade tills jag nästan hade slutat
-innan du köpte en Da Vinci. -Vill du testa den?
Tomten!
Nu när Derek och Meredith ska gifta sig
vill de nog inte att vi ska bo på vinden längre.
Så jag tänkte börja leta efter en lägenhet.
Perfekt. Då får du äntligen nåt eget.
Jag tänkte faktiskt att du kanske skulle kunna...
-...följa med. -Absolut. Jag vill hemskt gärna se den.
Så kul för dig.
Hur mycket av det hörde du?
När du bad henne att flytta ihop eller när hon nobbade dig?
Både och. Och förresten...
Det är alldeles för tidigt för er att flytta ihop.
-Du måste inte göra allt som jag gör. -Det här handlar inte om dig.
Jag har min framtid att tänka på. Livet är kort.
-Titta vad som händer med Stevens. -Oroa dig inte för Stevens.
Jag har en plan.
-Vill du ta bort hennes hippocampus? -En av dem. Det är ett vanligt ingrepp.
Att ta bort den kan påverka minnet och talet.
Hon kan inte fortsätta som läkare.
-Jag har gjort ingreppet många gånger. -På cancerpatienter?
-Nej, men det... -Kan jag tappa minnet?
Det är osannolikt, men möjligt.
-Och om du inte opererar... -Vi kan krympa tumören med lL-2.
-Om den inte dödar mig först. -Varför chansa?
-Har du gjort ett Wada-test? -Att söva hjärnan och be henne
att minnas bildkort är inte en exakt...
Men då skulle vi se hur hon klarar sig efteråt.
-Som hennes läkare... -Okej. Jag gör det, men det är onödigt.
-Operationen är onödig. -Hon hallucinerar.
Fin ring.
Alex överträffade sig själv.
Vi kommer att få fina barn.
-Är fyra för många? -Fyra är perfekt.
Helst två pojkar och två flickor.
En kommer att vara en pojkflicka.
Och de borde vara nära i ålder, fast det är kanske dumt.
-Varför vänta? -Exakt.
Så om jag inte kan vara läkare längre...
-Det kommer du inte att vilja vara. -Tror du inte det?
-Gör du det? -Jag frågar dig.
Varför håller du med mig om allt?
För att jag är du. Jag är din tumör.
Du pratar med dig själv.
-Okej. -l alla fall tills du opereras.
Om du opereras. Tänker du opereras?
Om Derek tar bort tumören kan jag tappa minnet.
Men... om han inte gör det kan jag dö. Jag vet inte vad jag ska göra.
-Alex, säg vad jag ska göra. -Det kan jag inte.
Jo, det kan du. Du är min man. Män klampar omkring
och bestämmer över sina fruar. Det är ditt jobb.
-Mitt jobb är att stötta dig. -Jag vet inte vad jag vill.
Därför frågar jag dig.
Okej, jag har en idé. Vi röstar.
-Alla som vill operera... -Vi röstar inte. Ingen röstar.
-Emot? -Jag är emot.
-Jag är emot en omröstning. -Fatta beslutet åt mig. Snälla.
Du måste inte veta just nu. Fundera på det.
Jag hinner inte.
Kapten Mason sa att du räddade hans liv fyra gånger ute i fält.
Ett par gånger i matsalen, men berätta inte det för Mace.
Tror du att jag får komma tillbaka?
Vill du verkligen det? Varför vill du amputera benet
bara för att åka tillbaka till kriget? Har du ingen familj?
Vet du hur det är att ha en familj som inte känner dig eller förstår dig,
-och som kanske inte ens gillar dig? -Ja, jag har bröder.
Jag med.
Så den familjen finns, killarna jag växte upp med,
och vi har inget gemensamt. Och så finns killarna i lrak.
Min riktiga familj.
Vad som än hände där så var vi med om det tillsammans.
Men här är jag ensam. Här är jag ingen.
Jag har försökt att passa in. Jag har försökt att vara vanlig.
Jag har försökt att få jobb, men det finns inga.
Det finns många saker i livet som jag vill göra.
Men inga av dem finns här.
Det här är Alison Clark. Hon kom till mig för två år sen.
-Metastaser i hjärna, lever och njure. -Hon opererades fem gånger
och fick cellgifter, och det funkade bra.
Men sen...
-Metastaserna kom tillbaka. -Det var då jag började med lL-2.
Och nu, efter tre behandlingar på lika många månader...
-Metastaserna är borta? -Ja, de är borta.
Dr. Stevens borde ha tålamod. Hon borde ge behandlingen en chans.
Som kirurger gillar vi att operera, men ibland finns det bättre lösningar.
Jag ska dra tillbaka tunntarmen så att du kan se bättre.
Vet du vad? Tack vare Leo behöver du inte göra det.
-Leo? -Leonardo. Da Vinci.
Titta.
540 grader.
-Det kan man inte göra med laparoskop. -Eller inom öppenkirurgi.
Visst känns det bra?
Dr. Bailey? Låter du som en ljussabel?
Inte längre, sir.
Vet du, dr. Chalikonda på Cleveland Clinic
tar bort gallblåsor med ett snitt, genom naveln.
Vi kan testa det nästa gång.
-Om du har lust. -Retas inte, sir.
Jag menar allvar. Varför ska dr. Chalikonda ha allt det roliga?
Det är imponerande, men resultaten tog två år.
-Men det var tre månader mellan de här. -Izzie har kanske inte tre månader.
Tumören kan börja blöda om tre dagar. Eller om tre sekunder.
-När blev du negativ till operationer? -Det kanske inte är det bästa.
Säger du att Derek inte gör vad som är bäst för Izzie?
De är redo på radiologen.
-Okej, jag ska visa dig... -...en bildserie som du vill
att jag ska komma ihåg när Derek söver min högra hjärnhalva.
-Sätt igång. -Okej.
Är det en schnauzer eller en skotte? Hur specifik ska jag vara?
Det räcker med "hund".
-Det är en 727:a eller en 747:a. -Ett flygplan.
-Viktorianskt residens, två våningar. -"Ett hus" är också acceptabelt.
Schnauzer, 747:a, residens, schnauzer, 747:a, residens.
Eller hund, flygplan, hus.
Nu söver jag höger hjärnhalva.
Hund, flygplan, hus...
Och nu väntar vi på att hjärnaktiviteten ska stanna av.
Hund, flygplan, hus...
lz, kan du berätta vad du såg?
Visa henne korten.
Vad är det här?
En hund. Kan du säga "hund"?
-Vad heter jag? -Håll dig till korten, Meredith.
Meredith.
Du vet vad jag heter. Du kan säga det.
-Det var det här jag var rädd för. -Okej. Vem är Alex?
Du behöver inte prata. Nicka bara
om du vet vem Alex Karev är.
Testet försämrade ditt minne så mycket att jag starkt rekommenderar
-att du inte opereras. -Testet påvisade vad som händer
i värsta fall, men resultatet har inte med operationen att göra.
-Det vet vi inte. -Om vi inte opererar
är det minst lika riskabelt. Men det är upp till dig.
-Vad tycker du? -Han pratar med dig, inte mig.
-Jag ska låta er diskutera det. -Jag följer med.
-Jag har några frågor. -Alex...
Fundera på vad du vill göra. Jag kommer strax tillbaka.
Du får inte opereras.
Prata inte med mig som läkare. Prata med mig som din vän,
som killen vars flingor du äter på morgonen, och säg vad jag ska göra.
-Karev... -Snälla.
-Jag kan inte säga vad du ska göra. -Tänk om det var Meredith?
Vad skulle du göra om du var tvungen att välja
mellan några månader till med Meredith och veta att hon kommer att dö,
se henne ha ont, se henne sjuk...
...eller tillbringa resten av livet med nån som såg ut som Meredith
men som inte var hon.
Hon är det enda bra som nånsin har hänt mig. Det enda.
Så jag måste veta vad jag ska göra. Säg vad du skulle göra
om det var Meredith.
Jag skulle vilja att hon opererades.
Du kom inte ihåg nånting. Du visste inte vad jag hette.
Du visste inte vem Derek var, du visste inte vem Alex var.
-Du kom inte ihåg hur man pratar. -Varför minns jag ingenting?
Tumören sitter mitt i allt det som gör dig till den du är.
Jag pratade med dig precis som jag gör nu,
men du var inte där. Du var inte du.
Du var borta.
-Så vad gör jag? -Swender har en patient.
En 22-årig kvinna med metastatiskt melanom.
-Alison Clark? -Efter tre månaders lL-2
var metastaserna borta. Allihop.
Du får inte opereras.
Gör det inte. Det är vad jag tycker.
Välj inte operationen. Jag sa nej. Jag hatar operationer.
Jag hallucinerar, Alison.
Jag har långa samtal med döda personer,
och jag ser saker som inte är...
Jag är ganska säker på att det inte flyger några fåglar över ditt huvud,
för det här är ett sjukhus och det vore konstigt,
men det är det jag ser. Jag har en hjärntumör.
Ska jag verkligen inte låta dem ta bort den?
Jag lät dem inte ta bort min.
Det var... Jag gick på college
och var med i roddlaget och glömde att smörja in mig med solskydd
och tänkte att det inte spelade nån roll, för jag är jag,
och det har gått rätt bra för mig.
Och sen, helt plötsligt, skar de i mig varannan vecka.
Det blev 1 5 operationer.
Och sen sa jag nej.
Glöm det. Jag ror i himlen eller nåt.
Och sen funkade det med lL-2.
Jag kommer hit var tredje vecka, jag får min medicin, och...
...jag har ingen hjärntumör längre.
Charlie, om vi gör det du ber oss om
går det inte att veta om det kommer att ta bort smärtan.
-Men det kan det göra. -Ja.
-Och när jag får protesen... -Det dröjer månader
innan du ens kan prova ut en protes.
Och den kommer inte att kännas som ett nytt ben.
Den kommer att kännas som två kilo metall som gör ont.
Och tänk om armén säger nej? Om du inte får komma tillbaks?
-De säger ja. Chansen är... -Vill du ta den chansen?
Du ber mig att ta bort ett ben.
Tror du att jag vill amputera benet? Självklart inte.
Är jag säker? Nej. Det enda jag är säker på är att jag har ett helvete.
Det är jag säker på.
Jag har förlorat allt. Allt jag har jobbat för och bryr mig om,
och jag bytte det mot tabletter som inte funkar.
Så försök inte skrämma mig, för det gör du inte, dr. Torres.
Efter allt jag har varit med om skrämmer ingenting mig.
Så ska vi göra det här eller inte?
Dr. Robbins? Dr. Bailey var nyss först med Seattle Graces
första gallblåseresektion med ett snitt.
-Häftigt! -Genom patientens navel.
-Nu är det äckligt. -Nej, du skulle ha sett det.
Inga ärr, ingen blödning, och dubbelt så snabbt
-jämfört med laparoskop. -Vill du göra en efter lunch?
-Jag har en grovtarm till. -Får jag?
Så jag blir ensam i eftermiddag?
Du vet, mitt neuroblastom? Nej, det gör inget.
Du har resten av livet på dig att operera neuroblastom.
-Då ses vi efter lunch, sir. -Okej.
-Chefen? -Ja, dr. Robbins?
-Chefen... -Ville du säga nåt?
Jag kommer att börja gråta. Jag vill att du ska veta att jag vet det,
och jag vill att du ignorerar det.
Och det är inte för att jag är ledsen. Det händer när jag blir arg
-på människor med auktoritet. -Är du arg på mig?
Ja. Och jag gråter för att du är min chef,
vilket får mig att tänka på min pappa, som du påminner mig om.
Inte för att du är gammal. Men folk har respekt för dig.
Jag har det. Bailey har det. Och det är därför jag är arg.
För det är fel, sir, fel och elakt
att använda en robot för att locka tillbaka Bailey. Jag har ingen robot.
Allt jag har är små barn. De är inte lika roliga som en robot.
Och de är inte nya och silvriga,
och de har inte saker som kommer ut ur naveln, men...
Jag kommer att slåss. Och jag kommer att vinna.
-Sir. -Tror du att du kan vinna?
-Ja. -Lycka till.
Jag har nåt som inte du har. Jag har glädje! Sir.
-Vad gör ni? -Vi går igenom Izzies lL-2-schema.
För efter operationen?
Jag tänker inte opereras.
-Vad? -Vi kan komma tillbaka.
Dr. Yang...
-Du ska opereras. -Vad?
-Shepherd sa att det är din sista chans. -Men jag...
Jag är din man, och jag säger att du ska opereras!
Vad hände med "Det är ditt beslut..."?
Det sa jag när jag trodde att du skulle fatta rätt beslut!
Du får inte fatta det beslutet själv, för du gifte dig med mig!
Det gäller inte bara ditt liv längre. Det är mitt liv också!
Mitt liv med dig!
Säg vad du vill till Swender, men jag säger till Shepherd och dig
att du ska opereras!
Visst, ni är vänner, men du får inte övertyga henne om att säga nej till
en operation som du inte vet nåt om. Du är Swenders ST-läkare.
Det du gjorde var fel, oprofessionellt. Du gick över gränsen, Cristina!
Nej, det var jag. Jag fick Izzie att säga nej.
Det är mig du borde skrika åt.
Jag går nu.
Om du inte vill be om ursäkt...
Min mamma försvann mitt framför ögonen på mig.
Allt hon hade, allt hon var, hennes värdighet, hennes minne.
-Till slut var hon inte ens min mamma. -Izzie är inte din mamma.
Hon har inte en obotlig hjärnsjukdom. Hon har en tumör,
och den kan behandlas. Gör det inte personligt.
-Det gjorde jag inte. -Du gick till Izzie, som hennes vän,
och beslutade åt henne.
Som min ST-läkare, gå tillbaka och ändra på det.
För den här tumören kommer att döda henne.
Har du en sekund, dr. Yang?
Vad gör du?
Orsaken till att mamma inte vet nåt är att en del av mig är kvar där.
Jag fullgjorde inte min plikt.
Om mitt förband inte hade förolyckats hade jag stannat.
Det är inte konstigt att jag inte kan sova
eller se mamma i ögonen. Du och jag kan inte gå vidare.
Mitt jobb där är inte klart. Och innan det är det kan jag inte vara här.
Så... jag tänker åka tillbaka.
Jag måste gå.
-Cristina... -Vad ska jag säga?
-Jag behöver ditt stöd. -Det får du inte.
Dr. Torres? Dr. O'Malley?
Jag ville bara be om ursäkt.
-Det är okej. -Det måste du inte.
Jo. För ni försökte göra ert jobb där inne.
Ert jobb är att läka människor, inte att göra sönder dem.
Ni förstår inte varför jag vill åka tillbaka till ett ställe
där folk såras och dör,
men vi är där för att vi försöker hjälpa människor.
Rädda människor. Precis som ni. Det är mitt jobb. Det är den jag är.
Om nåt hände, och om ni inte kunde vara läkare längre,
om ni inte fick lov att göra det längre,
skulle ni inte göra allt för att vara läkare igen?
Vi har inte ens varit gifta i ett dygn, och vi har redan bråkat.
Det är ett gott tecken. Bråk leder till bra sex.
Tittar du på fåglarna igen?
Är jag Snövit just nu?
-Jag vill inte såra honom. -Han kommer över det.
Det tar kanske ett tag, men när tumören är borta,
när du är tillbaka på jobbet, då kommer han över det.
Är det kolibrier åtminstone?
Jag gillar verkligen kolibrier.
-Vi måste prata med Izzie. -Nej, vi ska inte övertyga Izzie
om att opereras för att din framtida man är arg på dig.
Han har rätt att vara arg. Vi pratade inte med Izzie som läkare,
-utan som hennes vänner. -Vårt jobb som läkare är att komma med
alternativ, svara på frågor och låta patienten bestämma.
-Det var det vi gjorde. -Jo. Förutom att jag kanske
kom med alternativ som: "Du får inte opereras."
Han har rätt att vara arg.
-Skit också. -Vem är det?
Kom.
-Izzie, vad...? -Vad hände?
-Jag vet inte. Var är Swender? -Izzie, låt mig ta över.
Ja, Izzie, sätt dig.
-Kärlen och nerverna är separerade. -Hudfliken är klar.
Påminn mig igen om varför jag gör det här.
Påminn mig igen, snälla?
Du vet inte vad som kan hända med den här grabben, vad han kan vinna,
hur många liv han kan rädda.
Om du inte gör det här får han aldrig chansen.
Vi skadar honom inte. Vi räddar honom.
Vi gör som han vill.
Det är vad han vill.
-Blodtrycket sjunker ännu. -Vi behöver mer blod.
-Vi måste jobba snabbare. -Okej, jag är klar.
-Jag såg ingen bukperforation. -Den finns där. Kolla igen.
-Dr. Swender... -Kolla igen.
Javisst, frun.
Så mycket för lL-2.
Tror du att det här är mitt fel?
-Att jag orsakade det här? -Nej, frun.
Cancer går inte att bota, dr. Yang. Det är bara vi två
som kämpar mot den så aggressivt som möjligt.
Och ibland innebär det att pumpa patienten full med gift.
Och ja, ibland men inte ofta, så dödar de toxinerna patienten.
Men Alison hade tre månader att leva när hon kom till mig,
och jag har hållit henne i livet i två år.
Jag ger inte upp. Varken på henne eller på lL-2, inte på länge,
och det ska inte du heller.
Jag frågade inte om du ville se stället. Jag frågade om du ville flytta ihop.
Om det är det du vill.
-Ja, det vill jag. -Gör du det?
-Ja. Inte på en gång. -Nej, självklart inte. Om...
-...ett år. Vad sa du? -Tio år.
Jag kommer fortfarande att vara ST-läkare i sex år till,
och sen vill jag få mer erfarenhet, så...
-Vad sägs om sju? -Fem?
-Då är jag fortfarande ST-läkare. -Det är Stevens och Karev också.
Meredith är ST-läkare, Bailey är det. Alla är gifta eller snart gifta.
Och lyckliga. Eller nåt ditåt.
Ursäkta, men frågar du om jag vill gifta mig med dig?
Nej!
Varför? Skulle du vilja det?
-Borde vi prata om det här? -Antagligen inte.
Okej...
-Bra jobbat, dr. Bailey. -Tack, sir. Det var kul.
Ja, eller hur?
-Ni verkar ha haft en bra dag. -Hur gick det med ditt neuroblastom?
Suveränt. Det var en lätt operation, och han kommer att bli frisk.
Det var därför jag ville ha dig där.
De patienter man kan rädda kompenserar nästan för dem som inte överlever.
Jag ska gå och titta till honom,
och sen ska jag prata med hans familj. Kom förbi och se glädjen.
Okej.
Vi fick ta bort en del av tarmen.
Tyvärr kunde vi inte avsluta operationen,
för hon var inte stabil nog.
Just nu kan hon inte andas på egen hand.
Men ni kan väl avsluta operationen?
Ja, om hon blir stabil.
Och sen kan hon andas själv igen?
Hjärtat stannade under operationen,
så hjärnan fick inte nåt syre.
Det är nog inte möjligt att ta bort respiratorn.
Izzie?
Izzie, Izzie.
-Du sökte mig. Mår du bra? -Nej.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Ska jag välja att opereras? Jag kommer ändå att dö.
Säg vad jag ska göra.
-Du vet vad du ska göra. -Nej.
-Det gör jag inte. -Jo, det gör du.
Du är bara rädd för att göra det. Allt det här velandet är bara rädsla.
Men... du har redan bestämt dig.
Det har du. Det gjorde du när du bestämde dig för att kämpa.
Titta bara... på din bakgrund.
Se var du är nu.
Du är en otrolig kirurg...
...och lärare.
Du är en handlingsmänniska.
Du vet exakt vad du måste göra.
Kom in.
Du får göra det.
Du får skära i min hjärna igen.
Okej.
Du får lov att göra det, men jag vill inte bli ett kolli.
-Izzie, det... -Nej, lyssna.
Jag vill opereras. Nu. Men om nåt går snett
vill jag inte ligga i respirator.
Så ni får inte återuppliva mig.
-Snälla. -Alex...
När Denny inte ville återupplivas blev du galen. Är det här vad du vill?
Ska jag kapa din LVAD? Ska jag förstöra min karriär? Jag gör det.
Jag gör det innan jag låter dig... Vänta! Sluta!
Du får inte ge upp. Jag säger att du inte får ge upp.
Snälla. Riv sönder det. Riv sönder papperet!
Där dina ögon ska vara
ser jag vita sandstränder.
Det finns ett hav bakom dig och spöken går fram och åter.
Jag kan inte leva så här.
Och jag kan inte leva...
Om nåt går snett vill jag inte att några drastiska försök görs
för att hålla mig i livet. Jag vill inte det.
Jag blev galen när Denny sa samma sak, för jag förstod inte.
Men det gör jag nu.
Och du måste också förstå.
Jag vill inte att du ska bli galen. Du ska ha en otrolig karriär.
Och jag hoppas att jag kan vara med. Men om jag inte kan det,
då vill jag bara gå över till andra sidan.
Vem vet vad som finns där, men det måste vara bättre
än sjukhussängar och slangar i halsen. Så snälla.
Kapa inte min LVAD.
Bara...
...om det händer,
låt mig bara gå.
Och nu, kyss mig är du snäll.
Kyss mig och blunda,
för stranden är så distraherande.
Jag trodde att det skulle vara jag.
Jag skulle få Alzheimers, precis som min mamma, och glömma alla.
Vi går till rådhuset imorgon.
Jag vill inte leva en dag till utan att vara gift med dig.
Okej.
Det spelar ingen roll hur duktig man är.
Eller hur hårt man jobbar.
Man kan göra all research,
lära sig alla nya tekniker,
och man kan vara bäst. Man kan vara världens bästa kirurg...
...men patienterna dör ändå.
Nästa dag, månad eller år
kommer de att bli påkörda av en bil eller hitta ett födelsemärke på ryggen.
Och det finns inget man kan göra.
Jag vill inte att du ska dö.
Mår du bra?
Jag amputerade ett friskt ben.
Jag amputerade det bara.
Det var för bäst för patienten, men jag känner mig ändå som en slaktare.
Mitt mirakelfall ligger i respirator. Jag trodde att jag hade ett.
Ett mirakel.
Jag hatar det här jobbet ibland.
Jag vet inte varför vi gör det här.
Följ med mig.
Vad gör vi här?
Vi kom för att se det där.
-Vad? -Glädjen.
Den kommer sällan, så sällan att vi glömmer bort den.
Men det där... Det är skälet till att vi gör det här.
Glädjen.
Vi oroar oss alltid för framtiden,
planerar för framtiden,
försöker se in i framtiden...
Följer du med mig?
...som om att lista ut det hela skulle göra det lättare.
REKRYTERING
Men framtiden förändras alltid.
Vi har en till. Han är läkare. Han säger att det måste ske idag.
Kom in.
Framtiden är hem åt våra djupaste rädslor...
Owen?
Hej, mamma.
Jag är hemma.
...och våra vildaste förhoppningar.
Men en sak är säker:
När den äntligen avslöjas...
Grattis, doktorn. Välkommen till armén.
-Framtiden... -Tack.
....är aldrig som vi hade förväntat oss.